Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Nu vrea să iasă. - Poftim?
- Vrea să rămână în burtă. - De ce?
Spune că lumea e varză.
Aveți vreo alergie?
- Nu, dar… - Nu mișcați, vă rog!
- Bine. - Depărtați picioarele!
Respirați!
- Relaxați-vă! - Da.
Hai că poți, micuțule!
Gata. S-a isprăvit.
- V-ați descurcat bine. - Bravo!
Așa.
Bravo!
- Ce s-a întâmplat? - A rămas în burtă.
- Cine? - Mateo. Nu vrea să iasă.
Am văzut o foarfecă.
Ce facem?
Nu știu.
Cum o să se hrănească?
Poate mă va devora pe mine.
Și pe tine.
BARDO, FALSA CRONICĂ A CÂTORVA ADEVĂRURI
Bun-venit la bordul Metro Expo Line!
Capătul de linie este stația Santa Monica Centru.
Urmează stația Expo Park/USC.
E normal?
Sunetul acela e normal?
Părea doar un zvon, dar s-a dovedit a fi aievea.
După săptămâni de tensiuni între cele două țări…
Rahat!
…președintele mexican s-a întâlnit cu secretarul de stat la Casa Albă.
Nu știm detalii, dar sursele ne asigură
că guvernul a aprobat ca firma Amazon să cumpere statul mexican Baja California.
Da, ați auzit bine.
Multinaționala americană Amazon vrea să cumpere statul mexican nordic
cu sprijinul guvernului Statelor Unite.
Iată ce au declarat la conferința de presă președinții Halbrook și Soler.
Granițele sunt trasate de oameni.
Trebuie să slujească nevoile acestora.
Mutând granița, un teritoriu subdezvoltat
poate ajunge un tărâm al făgăduinței dezvoltat.
Amândoi ne dorim ca această tranzacție istorică
să fie un omagiu pentru țările noastre.
Să sărbătorim decizia suverană a acestei integrări economice!
Negociere, nu invazie!
Poporul mexican a hotărât prin referendum…
Vă așteaptă.
- Domnule ambasador Jones. - Domnule Gama!
Te-au mutat în castel?
Nu, dar diseară are loc aici un eveniment
și guvernul mexican vrea să țin un discurs.
În după-amiaza asta e repetiția.
- Scuze că ai bătut atâta drum! - Nu-i nimic.
Am crezut că președintele Halbrook te-a numit împăratul Mexicului.
Încă nu!
Ce se întâmplă?
După cum bine știi,
sărbătorim 175 de ani de la finalul Războiului mexicano-american.
- „Sărbătoriți”? - Adică e un omagiu.
Sincer, n-a fost un război, ci o invazie.
Tineri din ambele tabere s-au înfruntat cu arme.
- Multe vieți pierdute! - Ați pierdut câteva mii.
Noi, mult mai multe și jumătate din țară.
- Să spunem drept, n-ați pierdut-o. - E adevărat. Ați luat-o voi cu japca!
- Am plătit-o. - Da, 15 milioane de peso.
- Să lăsăm trecutul! Un ceai? - Nu, mulțumesc.
Încerc de luni bune să-i iau interviu președintelui Halbrook.
Chiar i-am promis șefului de cabinet că tund gratis gazonul de la Casa Albă.
Ești mare figură!
- Cred că te pot ajuta în sfârșit. - Serios?
Ce-ai zice de un interviu în exclusivitate cu președintele, o oră, în Biroul Oval?
- Tu vorbești serios? - Da.
- Dar îți cerem ceva în schimb. - Mă gândeam eu…
Președintele știe ce influent ești în America Latină.
Pregătim de luni bune afacerea.
- De asta îl caut și eu. - Ascultă!
Cabinetul ăsta trebuie să se apropie
de comunitatea hispanică, mai ales mexicană.
Ți se va decerna premiul Alethea.
Ești un om cu greutate în lumea jurnaliștilor serioși.
Știi că nu voi accepta să-mi schimb discursul.
- Credeam că nu l-ai scris. - Nu.
Atunci nu va fi nevoie să-l schimbi.
Cu gândul la interviul în exclusivitate, poate-i schimbi cursul.
Oricum, gândește-te!
Ești amabil?
Așa.
Te conduc.
- Ce mai fac ai tăi? - Bine, mulțumesc.
Va trebui să mă ghidezi.
- Veneam la castel în copilărie. - Ai învățat aici?
Nu. Ne-au adus ca să învățăm despre Niños Héroes.
- Știi la ce mă refer? - Da.
De fapt, nu știu.
Spre finalul războiului,
niște cadeți au fost încercuiți de americani în castelul ăsta.
Ce mai tura-vura? I-au măcelărit.
Dar, în timp, s-a născut o legendă.
Ce legendă?
Hai!
Mișcați!
Haideți!
- Erau niște copilandri. - Da.
De asta le spunem „băieții-eroi”.
Stimabili compatrioți!
Ca să nu încapă pe mâna inamicului,
iau cu mine steagul patriei noastre!
Fie ca legenda să se înalțe deasupra Mexicului
și să ne învăluie de-a pururi!
Băga-mi-aș!
Tu ți-ai scris discursul?
Doar mexicanii pot face o legendă din această înfrângere rușinoasă!
Domnule Silverio!
- Scuze! Vă doare capul? - Nițel.
Altitudinea și poluarea îmi vin de hac după ce mă întorc în Mexic.
Tata pățește la fel când se întoarce în capitală.
Spune Mexicul nu o țară, ci o stare de spirit.
Bună glumă! Ce mai face taică-tău?
Bine. E tot la Oaxaca. Îl chinuie emfizemul.
- Îmi pare rău. Transmite-i salutări! - Sigur. Să opresc la farmacie?
Nu. Mersi, Antonio!
Au zis la radio că apăreți în emisiunea lui Luis Vivaldia.
Da. N-aș prea vrea, dar știi cum e Lucía! M-a silit să accept invitația.
Dar… n-ați văzut ce a zis despre ultimul dv. documentar?
Luis? Nu. Ce a zis?
Lucruri urâte, domnule.
Că sunteți mai rău ca Malinche.
Că faceți de rușine jurnalismul, câte și mai câte…
E o docuficțiune, Antonio.
Dacă nu știi de glumă, nu meriți să fii luat în serios.
N-am văzut documentarul, domnule.
Am văzut doar emisiunea și m-a scos din pepeni.
Luis iese acum din ședință.
Mi-a zis că vorbiți la machiaj.
Felicitări, maestre!
- Bine ați revenit! - Salut! Mersi!
Când ai venit ultima oară în studio?
- Acum mai bine de 30 de ani. - Serios? Nici nu mă născusem.
Bun-venit din nou! Pe aici.
Bine ai venit!
Deschizi, te rog?
Revenim la Gură-bogată!
Avem niște știri incredibile de ultimă oră!
Nimeni n-a mișcat un deget să-l ajute.
La capăt de linie, era ultimul pasager.
Ai naibii gringo!
L-a găsit o femeie de serviciu. O compatrioată, Refugio Domínguez.
Bună, Refugio!
- Salut! - Am reușit s-o contactăm.
Vom avea plăcerea de a discuta cu ea.
Mulțumim! Povestește ce s-a întâmplat!
Făceam curățenie, ca de obicei. Am văzut că vagonul nu era gol.
Mi-am zis că o fi vreun bețiv. Văd destui.
Apoi am zărit peștii de pe jos. Erau morți…
Haide!
Da! Filmăm! Atenție!
Nu intra!
- …șapte, opt… - Nu intra acolo!
Așteaptă!
Silverio… Îmi pare rău!
Silverio, așteaptă!
Opriți-vă!
Nu vă sincronizați!
- Tania, la dreapta! - Ce știi tu, idiotule?
Tania, mereu faci porcăria asta!
Toată lumea pe poziții!
Priscilla, la locul tău! Cinci, șase, șapte, opt.
Pe aici!
Am ajuns. Te las.
- Mersi! - Pentru puțin.
- Ce-mi văd ochii? - Bună, Marta!
Silverio Gama!
Credeam c-ai crăpat călcând pe o mină în Afghanistan!
Iată-mă aici, întreg. Deocamdată.
- Cât timp a trecut? - Mult.
Secole!
- Scuză-mă! Am fost foarte… - Ocupat, știu.
Dar puteai găsi un răgaz între documentare să mă vizitezi.
Hai, ia loc!
- Așa o să apari? - Să dau jos sacoul?
Da.
Luis s-a străduit să se bucure.
Mi-a trimis șase sticle de prosecco.
Te felicită tacit.
Nu te-a iertat că l-ai lăsat baltă.
Nu l-am lăsat baltă! Am plecat pentru un an… și s-au făcut 20.
Fugeam de cenzură și uite unde am ajuns!
Am trudit să mă afirm ca jurnalist independent,
apoi ca documentarist.
Mama încă e convinsă că e greșeala vieții mele.
Putea să fi venit și Luis. Nu l-a silit nimeni să rămână.
I-a acuzat de incompetență pe președintele Mexicului și pe „apostolii” lui…
Iar șeful postului, mare și tare, l-a chemat în timpul emisiei
și era să-l spânzure de ouă în direct.
Mare minune că i-a rămas și emisiunea asta!
N-o să găsești eroi pe aici.
Mâncăm toți același rahat.
Ne temem să pierdem și puținul pe care-l avem.
Tania?
Ce-i?
Tania Kristel?
- La ce te holbezi? - Scuze!
Te cunosc?
Nu, dar eu te știu pe tine. Te urmăream mereu la televizor.
Și cum mă găsești?
Domnul Silverio Gama!
- Dragul meu Luis! - Pe unde ai umblat, prietene?
Salut!
Bine ai revenit!
Hai să te îmbrățișez! Marta, dă-i pace!
- Doar după ce termin. - Tot pocit o să fie.
Lasă-mă cinci minute!
- Nu mișca! - Ce faci?
- Colosal! Fac furori pe Twitter. - Gata!
Nu fi jigodie!
Uită-te la el! Încă e ofticat că l-am lăsat cu ochii-n soare.
Foc și pară!
Am talk-show-ul cel mai urmărit din Mexic, tăticule!
- Intervievezi doar youtuberi. - Și ei sunt de actualitate.
- Am terminat. - Frăție, hai să te îmbrățișez!
- Mi-ai lipsit. Aici am debutat. - Așa e.
- Câte zile stai? - Câteva.
E gata discursul pentru ceremonie?
- Nu. - Mă gândeam eu!
Mi-a plăcut ultimul tău documentar, Falsa cronică a câtorva adevăruri.
- Ce nebunie! - Ți-a plăcut?
Mult de tot!
Dar ai exagerat la faza când împărțeai o țigară cu Hernán Cortés.
Cum știi ce gândeau Cortés sau Juan Escutia?
Nu mai ai oamenii vii de intervievat?
- Pregătești alt documentar? - Da. Strâng fonduri.
O să călătoresc luni bune, să mă documentez.
Nu știu cum poți dedica atâta timp unei singure chestii.
Lumea se schimbă cu fiecare săptămână, zi sau tweet.
- Zece secunde! - Întrebările?
- Vi le-am dat deja. - Nu le am.
Ba da, sunt aici. Putem începe!
Haideți, vă rog!
Relaxează-te!
Bine ați revenit la Ipoteze! V-am pregătit o ediție specială.
Sunt cu prietenul meu apropiat, fost coleg știrist, Silverio Gama!
Acum e un documentarist prestigios și primul mexican, da,
care primește premiul Alethea pentru etică jurnalistică,
decernat la patru ani de Societatea Jurnaliștilor Americani.
Ceremonia va avea loc la Los Angeles peste câteva zile.
Interviul e sponsorizat de cafeaua Los Molinos.
Delicioasă!
Ce mai faci? Cum te simți, întors în Mexic?
Nici nu-mi imaginez ce emoții ai. Abia aștepți să capeți premiul.
Silverio?
Ești cu noi?
Îi verificați microfonul? Cred că e defect… Verificăm.
Scuze! Așa e când transmiți în direct.
O să te întreb fără ocolișuri, Silverio.
Niște colegi spun că liberalii americani te folosesc,
că premiul compensează atacurile dreptei la adresa țării noastre.
Știi lucrurile acestea?
Să zicem că-ți decernează premiul ca să le facă pe plac mexicanilor…
din Los Angeles.
Nu vrei să vorbești despre asta?
Atunci să vorbim despre viața ta.
Cum spunea marele Sainte-Beuve,
viața particulară a cuiva, adică faptele, deciziile sale,
alimentația, îi definește munca.
Te simțeai jignit în copilărie când erai poreclit „tuciuriul”?
Că mama și bunica ta erau jenate că erai…
mai smead decât ar fi trebuit?
Mai degrabă indigen decât creol?
Chiar ai fost disprețuit? Vorbim de rudele tale!
Domnule…
Alejandra Bravo scrie pe Instagram… Îți amintești de prima iubită?
Ai fugit la 16 ani cu ea, într-o mare aventură.
Dar ai refuzat să-ți dai jos chiloții!
Te temeai de mânia lui Dumnezeu, de focul iadului…
Ce era în mintea ta? Voiai să te însori fecior?
Silverio Gama era un spălător de mașini negricios,
un neica-nimeni, un crainic radio de două parale.
Acum e doctor honoris causa la UNAM,
cavaler al artelor în Franța, deși n-a absolvit facultatea!
E un nenorocit de burghez înfumurat,
care cică prezintă paria societății, mizeria și sărăcia acestora,
dar se trage de șireturi cu patronul nostru.
Iar familia lui susține Club América de Fútbol!
Ce simte „păstrătorul adevărului”, luat la bani mărunți?
Ai promovat ani de-a rândul capitalismul și, brusc, ai ajuns artist.
Prietenul nostru nu prea are chef de vorbă.
Iar asta spune tot.
Mă uimești, Silverio!
Dai din gură pentru întreaga lume, pentru americani,
dar aici nu scoți un cuvânt.
Ce rușine, frățioare!
Revenim după o scurtă pauză publicitară.
Silverio…
Mă auzi?
Am cam întârziat.
Unde ești?
Încercam să obțin un interviu cu Halbrook.
Simt că mă auzi.
Te aud, Lucía.
Iată-te!
- Pe unde ai umblat? - Nu știu.
- Cum adică? - Am hoinărit.
- De ce n-ai fost la interviul cu Luis? - Vrei ceva de băut?
Producătorii au tot sunat.
- N-am știut ce să le zic. - Îi sun eu.
Luis a insistat toată ziua. E furios.
Cică promova interviul ăsta de o săptămână.
- Tu ai acceptat. Nu voiam să merg. - Deci e vina mea!
M-am temut că mă vor umili, că vor râde de mine.
De ce să facă asta?
- Pentru că totul e o glumă proastă. - Ce anume?
Cerșesc apreciere de la oameni care mă disprețuiesc.
Acționez fără să gândesc, sperând să obțin ce vreau și apoi…
urăsc rezultatul.
Și mi-e rușine de ceea ce-mi doream.
Ce tot spui acolo?
Trăiesc convingându-mă că fac ceva important,
că recunoașterea e valoroasă.
Când o dobândesc, nu simt nimic.
Poate doar că nu o merit.
- Ba o meriți. - Ce să merit? Ăsta-i hybris.
Hybris e modestia ta falsă, Silverio. Niciodată nu te dezminți.
Muncești pe neștiute ani la rând.
Când să-ți prezinți opera,
te acrești, te dai bătut, te deprimi și faci pe victima.
- Știu. - Ești epuizant, Silverio.
Mi-ar plăcea să schimb multe, dar nu pot. Crede-mă, am încercat.
Ești jalnic! Suferi de sindromul impostorului. Puteai măcar să-i fi sunat.
- Asta cred Luis și ceilalți despre mine. - Ești nebun!
Nu faci decât să ajungi fix cum te cred ceilalți.
Nu vor decât cancanuri din viața privată. Altceva nu prezintă interes.
Și-acum te-ai prins? Ai pus gaz pe foc. Luis te bălăcărește pe internet.
Acum râd de tine trei milioane de admiratori ai lui.
Uite ce a publicat!
Crede-mă, viața e doar o succesiune de imagini tâmpite.
Oamenii vor expunere cu orice preț.
Vedem aceleași scene de rahat.
Cum ne ștergem la cur, cum cântăm „La mulți ani”…
Termină!
- Ce? - Nu-ți miști buzele.
Te deranjează?
- Da. Termină! - Bine.
Cândva tot trebuie să-l suni pe Luis.
Știu!
L-ai lăsat baltă la emisiunea în direct!
Plec la Uruapan.
- Când? - Mâine. Ți-am mai zis.
Se ține un târg important. N-o trimit singură pe Lucero.
Am lipsit prea mult.
Deci?
- Trebuie s-o facem azi. - N-avem de ales.
Lucía!
Aici erai!
Lucía?
Te măriți cu mine?
Lucía?
Lucía!
Lucía…
Tată…
Lorenzo?
Cât e ceasul?
E târziu… Sau devreme. Nu știu.
Mai ai până să te trezești.
- Am visat frumos. - Ce anume?
Că o fugăreai pe mama prin apartament.
Amândoi râdeați.
Mama umbla fără sutien.
- Ne-ai văzut? - Nu. Era doar un vis.
Dar… pe urmă am avut un coșmar.
Aveam un tub de plastic transparent
prin care intra aer în gură
și mă umflam ca un balon.
Nu puteam respira.
Îmi înfunda gâtul.
Așa că… l-am smuls… cu mâinile.
Vorbește mai încet! O trezești pe sora ta.
N-o să se trezească. Doarme, la fel ca mine.
Mă priveau niște oameni de după un geam,
dar nu scoteau o vorbă.
Și fratele meu, Mateo, era acolo.
Oamenii au plecat și te-ai așezat pe patul meu
și m-ai privit cu ochi triști.
La fel cum mă privești acum. Asta visez.
La fel ca tine.
- Dar suntem treji. - Nu. Eu te visez pe tine.
- Nu poți visa că visezi. - Ba pot.
Ba pot!
Te doare?
- Nu. - Pe bune?
Și acum?
- Nu. - Și acum?
Nu, pentru că visez.
Uite cum facem!
Îți tai un smoc de păr și-l pun pe noptieră.
Dacă-l găsești mâine, la trezire, înseamnă că eram treji.
Îl tai.
Noapte bună!
- Tată? - Ce e?
Paco e bolnav.
De unde știi?
Are viermi.
Mie mi se pare zdravăn.
- Tată… - Da.
- De ce se cheamă „Los Angeles”? - Nu știu.
- Sunt îngeri în Los Angeles? - Poate. Culcă-te la loc!
Tată!
Nu vreau să-i las aici.
- Pe cine? - Paco, Guido și Ernesto.
Vreau să-i luăm cu noi.
Mai vorbim mâine. Acum trebuie să te culci.
Pe unde ai umblat?
- N-ai închis ușa. - Nu contează.
Nu ne pot auzi.
Ce faci?
S-a întors.
Iarăși?
Împinge-l la loc!
- Ce-i? - Nu vrea să intre.
Așteaptă!
Se tot întoarce. Da data asta, parcă voia să ne spună ceva.
E un bebeluș. Ce poate să zică?
- Să ne acuze. - Pentru ce?
Că ne-am înstrăinat.
Că sunt egoist.
Mai știi cum mi-am ieșit din fire cu o seară înainte?
De asta l-am pierdut.
Nu l-am pierdut. El a ales să nu se nască.
Lorenzo mi-a zis că l-a visat pe Mateo.
Cum să-l viseze? S-a născut un an mai târziu.
Nu contează. Copiii și-l amintesc.
Le-am tot spus că Mateo nu-i aici
pentru că zboară în văzduh cu aripioarele lui.
Îți amintești?
Mateo e doar o idee acum.
Nu e o persoană.
Oamenii vin și pleacă.
Ideile rămân.
Nu-mi amintesc chipul lui.
Cum să se preschimbe un copil într-o amintire vagă?
Nu mi-a dat șansa.
- Ce șansă? - Știu că pot fi un tată bun.
Bietul mititel!
De ți-aș vedea moaca, și eu m-aș vârî înapoi în burtă.
L-ai băgat în sperieți.
Bieții Lorenzo și Camilla n-au de ales. Îmi văd moaca zi de zi.
Trebuie să ne despărțim de Mateo.
Să începem scoțându-l din camera asta!
Trebuie să-i găsim alt loc.
Unde să se poată odihni.
Trezește-te, Silverio!
Fac micul-dejun.
Cine vine?
Da! Urcă!
- E Miguel. - Cine?
Frizerul. A mai fost aici.
- Așa devreme? - Ne iau la ora 19:00.
Dar e abia 10:00. Stai nouă ore coafată?
Da, pentru tine. Zi mersi!
Puteați să fi închis ușa aseară, înainte să vă faceți de cap.
Bună dimineața! Cum ai dormit?
Abia încap în pat!
Fac ouă. Vreți?
Nu, mersi.
Silverio!
Ouă?
- Cine e? - Miguel.
- Care Miguel? - Frizerul.
Du-te în camera de zi! Vin și eu.
Azi e petrecerea uniunii jurnaliștilor.
- Credeam că e mâine. - Nu. E azi.
Mersi că sunteți așa amabili cu Miguel!
Ce părere ai despre asta?
- Ce e? - Cartierul meu. Colonia Narvarte.
Martín vrea să punem la început filmări și poze cu originile mele.
Îmi place ideea. Muzica nu.
Plicticos!
- De ce? - Cui îi pasă de origini?
Toți venim de undeva.
Dar nu toți știu de unde vin eu.
Dar ai dreptate. Dacă mie nu-mi pasă, și altora li se rupe!
- Vrei să vezi un film? - Fi… m.
Ce zici de asta?
Cine e acolo? Eu?
Să nu pui așa ceva! Mă faci de rușine.
Îți interzic!
Unde ai găsit asta? N-am auzit-o de ani buni.
- Eram în drum spre Zihuatanejo. - Termină, mamă!
Am înregistrat absolut tot în primii 12 ani.
Toate sunetele, din toate călătoriile. Până și pârțurile tale!
Stați! Ascultați!
E din Japonia?
- Incredibil! - Te rog, nu folosi asta!
De ce nu?
Coloana sonoră a vieții.
Spală-te pe cap, amice! La ce oră vine Camilla?
După-masă. Mă sună când aterizează.
Micul-dejun e gata.
Mănâncă, Silverio! Te așteaptă o zi grea.
Fără ouă.
- Revin! Mă duc la Miguel. - Fără ouă?
Ăla ce mai e?
Unul dintre cele mai ciudate și emoționante documentare.
În drum spre SUA, unde voiau să ceară azil,
cei din caravană au poposit să se roage la Cerro de las Piedras.
S-a ivit Fecioara din San Juan de los Lagos.
Erau mulți, dar n-au ajuns la graniță.
Când i-am căutat,
le-am mai găsit doar hainele și câteva lucrușoare.
Nici urmă de cadavre!
Niște oameni ziceau că i-a luat Fecioara din San Juan de los Lagos.
Poate a fost răspunsul la credința și disperarea lor.
- Și tu îi crezi? - Nu.
Nu cred ce nu văd cu ochii mei.
Dar nu contează ce crede un documentarist.
E de ajuns să privească și să știe ce să focalizeze.
Iar unii dintre acei oameni spuneau niște povești fascinante.
- O să incluzi chestia asta? - Cred că da.
De ce?
Pentru că, preponderent, suntem o țară de imigranți.
Ei fac sacrificii și lasă totul în urmă pentru că aici nu au nimic.
Caută un trai mai bun.
O duc mai bine spălând bude prin fast-fooduri?
Mulți dintre ei da.
Pleacă pentru că așa vor ei. La fel ca noi.
Nu-i la fel.
De ce? Și noi lăsăm tot.
Da, dar ei n-au avut de ales. Pleacă pentru că n-au de lucru.
Aici sunt uciși și storși de bani.
Noi nu ducem lipsă de nimic. Suntem imigranți de lux.
- Nu pricep. - Ce?
Oamenii ăștia te reprezintă?
De ce-i folosești ca să te prezinți, când nu-i cunoști și nu știi cum trăiesc?
Îi filmezi, le iei interviu,
scoți bani de pe urma lor, dar nu-i cunoști deloc.
De ce faci pe deșteptul?
Ce-am zis?
Ai 17 ani și crezi că le știi pe toate.
La vârsta ta, eu munceam pe un vas de pescuit.
Iar începi? Scutește-mă!
Așa e când îi dai cuiva totul și el nu învață nimic.
Nu apreciezi ce ai pentru că n-ai muncit pentru nimic.
N-ai nicio responsabilitate!
E vina ta.
Cum așa?
Tu m-ai adus pe lume.
Nu am fost avertizat. Nimeni nu te pune în gardă.
Să ai un adolescent acasă e un serviciu cu normă întreagă.
Totul devine o afurisită de problemă.
Nu ți-am cerut eu să mă aduci pe lume.
Îți dai seama, da?
Că nu respecți pe nimeni și nimic. Nici pe părinții tăi.
Cei a căror viață zici că te deprimă
măcar își respectă identitatea, strămoșii, obiceiurile.
Ritualurile lor existau dinainte ca SUA,
o țară care respectă doar banii, să învețe să meargă.
Spun doar că nu-i cunoști. Doar tu nu recunoști adevărul.
Și de unde știi tu ce apreciez și ce nu?
Apreciez alte lucruri decât tine.
Și da, plătesc scump pentru ele.
Ca acum, când spun ce simt, cum insiști să fac.
Da, insist.
Plătesc scump, dar tot o fac.
Dar, dacă nu simt ce vrei tu, înseamnă că mint.
Vorbește pe limba mea!
De ce?
Ăsta-i Mexic, suntem mexicani și vorbim spaniolă!
De ce nu răspundeți la telefon?
Alo!
Mereu faci așa, tată.
Încerci să mă convingi în Mexic ce interesant,
profund, spiritual și cult este.
Dar nu e așa. Oamenii suferă, fac foamea.
Lorenzo, gata!
Dacă iubești așa mult Mexicul, de ce ne-ai dus în SUA?
De ce ne-ai crescut acolo?
Era Reynolds. Repetiția ceremoniei e marțea viitoare la cinci, ora din LA.
Felicitări! Ești cel mai tare din parcare.
Țara aia care respectă doar banii îți dă un premiu.
Și te duci să-l primești. Abia aștept să aud ce vei avea de zis!
Imigranții n-au dispărut din pricina Fecioarei.
Au dispărut pentru că au crăpat!
- Mereu faci la fel. - Cum?
Dacă laudă careva Mexicul, îl vorbești de rău.
Dacă-l critică un american, îi reciți că e cel mai fascinant
experiment gastronomic, antropologic și cultural al lumii.
Lucia, spun doar că trebuie să pleci din Mexic
ca să vezi ce ai pierdut, ce au furat și au distrus!
Lorenzo încerca să-ți spună că e o țară săracă.
Nu e săracă, e inechitabilă. E altceva.
Perfect! Ai câștigat din nou!
Justificările tale sunt impecabile, ca întotdeauna.
Te-ai plimbat de curând pe jos?
Dă-i pace!
Chiar mai vrei o șansă?
- Ce șansă? - Să fii un tată bun.
Da.
Norocul îți surâde. Lorenzo și Camilla sunt încă tineri.
- Dar învață să le fii alături! - Sunt aici, Lucía!
La laptop, lucrând la idioțenia de clip pentru ceremonie.
Strâng rufele!
Deșertul ne omoară cu zile.
Dacă nu ne vin de hac căldura și munții, o fac scorpionii sau șerpii.
Unde mergeți?
În Arizona.
Trecem prin Nogales.
Ducem zeul Centéotl, să-l readucă la viață.
Ce-a pățit zeul Centéotl?
A murit. Nu mai e porumb. Murim de foame.
Nu doar mort ajungi în iad.
Iadul e și la Chalchihuites.
În satul nostru găsești doar moarte, foamete și violență.
- Ați luat mulți oameni cu voi? - Nepoții.
Sunt în spate, îl duc pe Centéotl.
Cei doi copii ai mei au fost uciși.
Mergem în nord, la fratele meu.
Mulțumesc! Drum bun!
Vă ajunge apa?
Iat-o! Au găsit-o!
Ascultați-o pe sora mea! E la telefon!
Zice că Fecioara din Los Lagos li s-a arătat la Cerro de las Pedras.
Când au ajuns în vârf de deal, s-a luminat ca ziua.
Și atunci s-a ivit! Îi binecuvântează!
Silverio…
Silverio!
Silverio, cum te simți?
Pari obosit.
Liniștit.
Calm.
Nu ți-e frică?
De ce?
De moarte.
Moartea e o chestiune creștinească pentru voi.
Un atac de cord, confortabil, în pat.
Pentru noi, e la ordinea zilei. Leșuri într-o groapă comună.
La pușcărie nu poate veni nimeni să mă ucidă.
Dar pot pune ca tu să fii ucis afară.
Eram sărac, invizibil.
M-ați ignorat zeci de ani.
Și acum… sunteți la mâna mea.
Suntem bombe cu ceas.
În satele mizerabile sunt milioane ca noi.
Ne aflăm în miezul paradoxului.
Suntem o specie nouă.
Alte dihănii decât voi.
Ce-ar fi trebuit să facem?
Voi, intelectualii,
trăncăniți despre lupta de clasă, a celor marginalizați.
Apoi ne ivim noi.
Proletariatul, paria, împilații nu mai sunt la modă.
Acolo crește un cancer nou,
cultivat în noroi, școlit în analfabetism.
Monstrul pândește prin cotloanele orașului.
E un soi de „postsărăcie”.
Ce s-a schimbat prin mahalale?
Biștarii! Avem milioane.
Voi sunteți lefteri, conduși de incompetenți.
Bine zis!
Pricepi?
Noi avem metode agile.
Voi sunteți lenți și birocratici.
Noi nu ne temem de moarte. Voi da.
Noi folosim arme adevărate.
Voi aveți pistolașe de calibrul 9 mm.
Noi atacăm, voi vă apărați.
Voi invocați „drepturile omului”.
Noi suntem necruțători.
Ați făcut din noi vedete. Noi v-am făcut niște bufoni.
Sărăcimea ne ajută de drag sau de frică, dar pe voi vă urăște.
Sunteți regionali, provinciali, naționaliști, corupți.
Noi ținem prizonieri 50.000.000 de americani narcomani.
Primim arme de la yankei. Operăm global.
Nu vă uităm nici pe voi. Sunteți clienții noștri.
Voi ne dați uitării când trece șocul violențelor noastre.
MEMBRU ONORIFIC AL UNIUNII JURNALIȘTILOR MEXICANI
CLUBUL DE DANS CALIFORNIA
Cum vă simțiți în fața camerei?
Ce vă trece acum prin cap?
De v-aș spune, m-ar închide pe viață!
Te simți american sau mexican?
Nu consider că am vreo naționalitate.
Înțelegi ce se petrece în țară?
Nu. Chiar nu-mi înțeleg țara. Nu pot decât s-o iubesc.
Cum să înfruntăm cel mai periculos cartel din lume?
Cartelul corporațiilor americane.
Faci o poză cu mine?
- Mersi! - Ador documentarele tale!
- La revedere! - Noapte bună!
- Și eu! - Mulțumesc! Noapte bună!
Bună seara! Ce mai faceți?
Bună seara, maestre!
Nenorocit înfumurat!
- N-au mezcal? - Parcă servea un chelner.
Nu știu.
- Tată! - Draga mea!
Ce mă bucur să te văd!
Zborul a avut întârziere. Ningea de rupea la Boston.
Ce faci, frățioare?
- Petrecerea asta e în cinstea ta? - Așa se pare.
Groaznic! Mătușile și unchii sunt acolo.
- Te așteaptă toată familia. - Unde sunt?
- În spate, mamă.
Cumnate!
Cine a plătit chermeza asta? Parcă jurnaliștii erau săraci.
Mereu cauți nod în papură!
- Bea ceva! E gratis. - Atunci…
- Tuciuriule! - Surioara mea dragă!
- Mi-a plăcut la nebunie documentarul. - Excelent! Dar cam deprimant.
- Și cam lung. - Are 90 de minute, leneșo!
- Comoara noastră! - Nimeni n-ar fi zis!
Poate mă strecori și pe mine ca figurantă în următorul.
Felicitări!
Ai dat lovitura în sfârșit, șmecherule!
- Mi-a fost dor de voi. - E un miracol, amice!
N-ai venit la nunta fiică-mii, nici la înmormântarea tatei.
Dar când e rost de petrecere, iată-te!
Crezi că Înălțimea Sa ar veni la adunările noastre amărâte?
Mă bucur să te văd. Bravo, amice!
Nu-ți mai dau pace cârcotașii ăștia!
Cine-ar fi zis că te vor premia
tocmai nemernicii pe care îi critici de o viață?
Știu. Nu-i așa?
- Ai ceva pe nas. - Ce?
Nițel rahat de la cât i-ai pupat în cur pe americani!
Pe bune, ne-ai surprins. Te știam un idiot.
Du-te naibii!
Serios! Te admir mult.
Mersi. Și eu pe tine.
- Să nu ți se urce la cap! - Râde ciob de oală spartă!
Ce mi-a zis-o! Auzi la el!
Mai pupă-i în fund și pe mexicani!
Nu te pune cu el, că ajungi prin ziare!
Uite cine vine! Pablo Galindo.
Pablito, ascunde-te iute!
Să nu afle lumea de casa de pe plajă din Baja!
Mi se rupe, amice!
Noroc, Silverio!
Să ciocnim!
Noroc!
Dă-mi o țigară!
Ăștia mă scot din minți.
- Cine-i acolo? - Unde?
Acolo. E criticul ăla… Îmi scapă numele.
Ca de obicei.
Salut!
- Luis! - Bună!
Mulțumesc că ai venit.
Eu mulțumesc că nu m-ai invitat!
Ce mai faci, Lucía?
- Bine, Luis. Ești drăguț că ai venit. - Mulțumesc.
- Caut mezcal. Vrei ceva? - Nu, mulțumesc.
Eu vreau un mezcal. Mersi!
Ilustrul Silverio Gama.
Jurnalist, documentarist și artist. Legenda ne privește de pe piedestalul său.
Nu binevoiește să vină la interviuri, nu-i pasă de eforturile echipei TV.
Îmi pare rău.
În ochii tăi, toți cei de aici sunt niște slugoi.
Da, toți! Dar te înșeli.
Cei care n-au șters-o din Mexic sunt niște martiri!
- Luis, jur… - N-a ajuns că m-ai lăsat baltă?
Te sun de zile întregi. De ce nu dai ochii cu mine?
- Știu. Iartă-mă! - De ce?
Îți mulțumesc că m-ai invitat la emisiunea ta, dar…
Dar ce, amice?
N-am putut să vin, pur și simplu.
- Nu-i destul de bună pentru tine? - Nu-mi face asta! Te rog!
- Noi doi suntem prieteni. - Exact!
Când te sună prietenii, răspunzi. Spui adevărul! Mai ales tu.
Militantul pentru adevăr, domnul spirit critic!
Scutește-mă!
Vino, te rog!
Mi-ai atacat în public munca de mii de ori.
Luis, de ce m-ai invitat la emisiune?
Mai întrebi?
Dacă-mi urăști documentarele, de ce te-ai obosit?
- Sunt jurnalist, nu admirator sau lacheu. - Mi-ești prieten. Asta vrei să arăți.
Dar, de-ar fi așa, mi-ai spune ce crezi în față, nu pe post.
- Vrei să-ți spun? - Da.
- Să-ți zic ce cred despre documentar? - Da. Pot să suport adevărul.
Mi se pare pretențios și inutil de oniric.
Aura onirică ascunde doar mediocritatea scriiturii tale.
E un amestec de scene fără noimă.
Îmi venea să mor ori de râs, ori de plictiseală.
Voiai să fie metaforic, dar n-are strop de inspirație poetică.
Pare un furt, un plagiat. Aproape că fără perdea!
De ce râzi? E banal și haotic.
Soldații cu peruci blonde de la castelul Chapultepec…
Ce naiba a fost aia?
Protagonistul apare mai întâi în tren cu niște salamandre.
Apoi, brusc, e în apartament, în deșert.
Pentru că așa ți-a tunat mintea.
De ce nu e pe stadionul Azteca?
- Da, de ce nu? - Pentru că viața nu-i așa.
Există cronologie, ordine, cauze și urmări.
E o docuficțiune, Luis. Umorul e treabă serioasă.
Umor involuntar. Ai încălcat toate regulile jurnalismului.
Ai dat naibii obiectivitatea, neutralitatea, istoria, adevărul.
Nu ți-ai înfrânat orgoliul.
Ba chiar ai apărut tu însuți în film!
Te-ai raportat la personaje istorice. Cine naiba te crezi?
Răspunde!
Dă-mi o țigară!
Dacă vrei să-ți prezinți viața, spune adevărul!
Scrie o autobiografie!
Pe naiba! Nimic nu-i mai plicticos sau mai banal ca viața mea.
Atunci ce naiba voiai să arăți?
Vorbești de viața ta, de cosmos, de dramele tale personale, de politică.
Ce voia să fie? Memoriile tale, o farsă?
Eu sunt toate aceste lucruri și niciunul, Luis.
Ai vorbit ca un adevărat artist.
Poate e doar o cronică a incertitudinilor. Mi se potrivește.
Bați câmpii. „Cronică a incertitudinilor”? Pe dracu'!
Luis, nu vreau să vorbesc despre viața mea.
Amintirile mint. Au doar putere de convingere emoțională.
Oricum, sunt sătul să spun ce gândesc, nu ce simt.
Ești jurnalist.
Trebuie să spui ce gândești și să gândești ce spui.
Pe vremuri aveai idei solide.
La ce bun, când lumea ne alunecă printre degete?
Îmbătrânești, amice. Treci prin criza vârstei de mijloc.
Tot ce se poate.
La vârsta asta, viața trece așa iute, încât pare doar o convulsie.
Un tumult de imagini, amintiri, străfulgerări,
care se înnoadă.
Ce frumos e orașul ăsta hidos!
Ce mama naibii, amice?
- Scuze că vă întrerup. - Nu-i bai.
Luis Valdivia, facem o poză?
- Desigur. - Mulțumesc!
- În centru, te rog! - Da.
Perfect!
Unu, doi…
Minunat!
Mersi frumos! Ne place enorm emisiunea ta.
Mersi! Noapte bună!
Nu uita niciodată, Silverio,
de unde vii și cine erai înainte să mă cunoști!
De ce râzi, boule?
De certitudinile tale, amice!
Ești categoric, ca stilul tău de jurnalist.
Ești limitat, ca discernământul tău.
Mediocru, ca aptitudinile tale artistice.
Râd de naționalismul tău manifest și îngust, de provincialismul tău.
De cum faci temenele industriei umilinței publice și linșajului digital.
Clickurile care ne spun ce să credem. Noua mină de aur a corporațiilor.
Am ajuns cine sunt pentru că m-am dezis de tine, de locul ăsta, de televiziune.
Uită-te la tine!
Ești vulgar.
Plin de resentimente. Și te mândrești cu asta!
Ești un impostor.
Cerșești like-uri pe rețelele sociale. Trăiești printre clovnii tăi.
Prieten cu președintele, promotor de ideologii debile.
Ești jurnalistul perfect al vremurilor noastre, Luis.
Animator, vânzător de opinii.
Cei de teapa ta ne-au văduvit de adevăruri.
Marș la dans! Am obosit să te ascult.
Bărbații nu dansează.
Replica tatei. Îți interzic s-o folosești! Pleacă! Ești obositor.
Am zis că am obosit să te ascult.
- În sfârșit! - Cum a mers cu Luis?
Spune-mi!
- Minunat! - Pe bune?
Hai să dansăm!
- Să bem un mezcal! - Să dansăm!
Te rog!
- Nu. Așteaptă! - Să dansăm!
N-am chef.
Bărbații ar face moarte de om să dansez cu ei!
Chemarea junglei!
Tată!
Recunoști melodia?
- Care? - Asta!
Scuze tuturor! Petrecerea continuă imediat!
Înainte să-l chemăm pe scenă pe musafirul de onoare,
va lua cuvântul stimatul nostru ministru de Interne,
domnul Siniestro Quiñones.
Aplauze, vă rog!
Vă mulțumesc!
Încheiem cu decernarea unui premiu.
Suntem mândri, căci e întâia oară când i se va acorda unui mexican,
unui jurnalist latino-american.
Unde e musafirul de onoare? Hai să rostești câteva cuvinte!
- Tată, unde te duci? - Unde e?
Urcă imediat!
Se pare că a dispărut.
Să-i scandăm numele!
Eu am vorbit. E rândul lui Silverio.
Silverio! Foarte bine!
TOALETĂ BĂRBAȚI
Ce-i asta?
Imposibil!
Când a încărunțit așa băiatul meu?
- Am aproape vârsta ta. - Ești bătrân acum.
Bătrânețea vine pe neașteptate.
Apoi devine un serviciu cu normă întreagă.
Pășitul, mâncatul, mersul la baie… totul e problematic.
Nu am fost avertizat.
Nimeni nu te pune în gardă.
Mă bucur că ai venit.
Cum să lipsesc de la petrecerea fiului meu?
Regret că mama ta nu poate fi aici.
Gândul că nu voi mai fi niciodată alături de ea e insuportabil.
Dar o vizitez uneori în cameră și o trag de picioare.
Fiule…
Îmi pare rău că nu ți-am spus niciodată
ce mândru sunt de tine.
Dar mi-ai spus, tată!
În felul tău. Fără cuvinte.
Mi-am dat seama în timp.
Ai fost minunat, tată.
Am pierdut tot ce aveam.
De asta nu mi-am depășit condiția.
Am fost tată și, uneori, soț.
Dar mereu m-a încercat rușinea că n-am ajuns tot ce puteam deveni.
Dar tu ești om de lume, bărbat de succes.
Și erai un neisprăvit!
Îți jur că nu ne așteptam nici eu, nici mama ta.
Știu.
Nici eu!
Și mie îmi e rușine uneori de ce sunt față de ce aș fi putut deveni.
Nu ți-e bine?
M-ar fi ajutat pe vremuri să știu ce simți de fapt.
S-o aud.
Să știu că mă remarcai.
M-am străduit cât am putut.
Întotdeauna ne străduim, dar nu-i niciodată suficient.
Marele meu eșec a fost tocmai succesul.
Aș renunța la tot, să le ofer Camilei și lui Lorenzo ce ne-ai dat tu.
Haide! Fruntea sus! Asta e o petrecere.
Depresia e boala burgheziei, produsul excesului de timp liber.
Noi n-avem timp de tristețe.
Te văd în fiecare zi.
Te simt aproape pentru că ai plecat.
Mi-e dor de mâinile tale zdravene, de mirosul tău curat.
Îmi lipsesc discuțiile noastre. Ai scos tot ce-i mai bun din mine.
Mă găsești întotdeauna aici când ai nevoie de mine.
Încă nu mă pot despărți de Mateo.
Vei învăța cum, până la urmă.
Viața e doar o succesiune scurtă de evenimente fără noimă.
Împacă-te cu gândul!
Strânge din dinți! Ține fruntea sus!
Să înecăm rușinea într-un pahar închinat succesului tău!
- Noroc! - Noroc!
Mai știi ce-ți ziceam eu mereu?
Ia o dușcă de succes!
Clătește-ți gura și scuipă-l!
Altfel, te otrăvește!
Cine e?
Bună, mamă!
Ce surpriză!
Nu știam că vii.
Te-am sunat ieri. Am vorbit multicel. Ți-am zis că ajung azi.
- Ai vorbit cu frații și surorile tale? - I-am văzut la petrecere.
- Ce petrecere? - Jurnaliștii mexicani m-au omagiat.
Voiam să te invit, dar mi-am zis…
Credeam că o să aduci și copiii.
Ce mai fac Camila și Mateo?
Lorenzo. Camila și Lorenzo.
- Și eu ce-am zis? - Mateo.
Imposibil. Mateo s-a născut mort.
Ba nu, mamă. A trăit o zi. Mai precis, 30 de ore.
Nu înseamnă c-a trăit.
Așa cum nici asta nu e viață.
Ar trebui să mor.
Mama, spui asta de vreo zece ani. Toți dau colțul. Tu rămâi aici.
- Ce-ai făcut ieri? - Am fost la film.
Cu mătușa Elvira și prietenele ei de la cămin?
Da.
Și?
Ca bătrânii…
- Ne-am plictisit. - La ce te așteptai?
La oameni ca mine.
De vârsta mea.
- S-a întâmplat ceva ciudat. - Ce anume?
M-am dus la baie, în cinematograf…
N-o să mă crezi.
Patul meu era acolo.
Cineva îmi mutase în toaleta aia întreaga cameră.
- Pesemne că ai visat. - Nu, băiete.
Cineva îmi mutase casa la cinematograf.
Uite-o… afară!
Nu voiam decât să văd finalul filmului.
Suntem la tine acasă.
Hai să vedem curtea!
Vezi c-au înflorit arbuștii?
E curtea ta. Casa ta.
Cum te mai înțelegi cu Susana?
Băiete…
- Menajera asta fură. - Nu e menajeră, ci asistentă medicală.
Ce mi-e una, ce mi-e alta?
Susana e educată. E profesionistă. De ce o desconsideri?
Acum câteva zile, tatăl tău mi-a adus niște brățări
care au fost ale bunicii tale.
- Și nu le mai găsesc. - Tata a murit acum opt ani.
- Tatăl tău? Nu! - A murit, mamă.
Ce spui, băiete?
L-am văzut de Crăciun, acasă la fratele tău.
N-a vorbit cu mine.
O fi supărat pe mine sau e cu alta.
Mă vizitează din când în când. Când dorm pe burtă, mă apucă de picioare.
- Și mă adoarme cu cântecul lui. - Ce cântă?
Nu-mi amintesc.
Dar…
Am ascultat piesa aia întâia oară când ne-am iubit.
Îți fluiera melodia când încă nu te născuseși.
Și, când erai mic,
când țipai și făceai mutre,
te linișteai atunci când ți-o fluiera.
Serios? Nu-mi aduc aminte.
Nu-mi amintesc nimic din copilărie.
Cine cânta piesa?
Agustín Lara sau… Pérez Prado.
Nu-mi sună cunoscut.
Băiete, vorbește și tu clar! Mă scoți din minți.
Scuze.
Dar încearcă să-ți amintești melodia!
Cine o cânta?
Egoistul de taică-tău a luat-o cu el.
Scuze!
Bună ziua! Cu ce vă servesc? Avem taco cu burtă, campechano…
Dă-mi doi cu limbă de vită, te rog!
Imediat.
- Cu de toate? - Da.
- Sunteți teafără? - Da.
- Vă ajut? - Nu.
- Pot să… - Nu mă atingeți!
Ce-a pățit doamna?
- Nu știu. - E moartă?
Nu-s moartă.
Ci dispărută.
- Dar sunteți aici. - Las-o! Așa fac ăștia.
Dispar, apoi ne freacă la icre pe toți. Nu se întorc, nici nu crapă.
- Ce-ați pățit, doamnă? Spuneți-mi! - Nu pot.
Sunt aici și nu prea. Și nu fac decât să se plângă, amice.
Spuneți-mi ce-ați pățit!
Credeți-mă, mai bine nu știți.
Martín!
Poliția!
Idei mistuie zei!
Zei devin idei!
Colecisturi pline până la refuz!
Crapă fierea-n ei!
Idolii explodează!
Zeii se alterează!
Muștele roiesc!
În sanctuar, balegi duhnesc!
Balega pepinieră s-a făcut!
Din ea, idei bătăioase, idealuri odioase, silogisme tăioase au răsărit!
Zeități canibale s-au ivit!
Idei proaste am adulat.
Câini turbați. Câini care ling ce-au vomitat.
Furie am dezgropat.
Amfiteatrul soarelui genital de baligi duhnește.
În țara moartă, moartea ne ocolește.
Cine te crezi, de furi ideile lui Octavio Paz?
- Datorită mie există. - Nu fi caraghios, Hernán Cortés!
Ai fost doar un tâlhar,
un șacal care și-a croit cu maceta drum în junglă!
- N-ai stofă de muză! - Nu mă cunoști.
Nimeni nu mă cunoaște.
Dacă rușinea ți-ar fi pe măsura prăpădului ce l-ai făcut,
poate ai fi o țâră mai modest!
Ai un foc?
Știu la ce te gândești.
Oamenii care nu pricep nimic mă blamează de 500 de ani.
- Nu-ți dai seama unde stai? - Dar tu? Privește!
Era un oraș splendid, cu 300.000 de indieni.
- Nu erau indieni. - Americani.
- Nu. - Mi se rupe!
Cei 14 de spanioli, cu 16 călăreți și praf de pușcă, au năruit imperiul.
- Indienii ăia… - Nu erau indieni!
Canibali, mă rog! Sălbaticii se mâncau între ei.
Se urau între ei.
Și cel mai abitir îl urau pe tlatoani, pe rege.
În colțul ăla, l-am cunoscut pe Moctezuma.
- Un tip fain. - Nu.
În colțul ăla, noi am descoperit Europa.
Voiam doar să vă ajutăm. V-am dăruit limba noastră și pe Dumnezeu.
La pachet cu variola, rujeola și teama de iad.
Uiți gonoreea.
Și armata, oligarhia și biserica voastră,
plus 300 de ani sub talpa celor mai nenorociți viceregi!
Uite ce-a pățit zeul Centéotl!
Ne-ați îngropat zeii și ați adus unul nou, la fel de sângeros,
schingiuit și crucificat.
Nu fi tâmpit, Cortés! N-ai fost decât un străin util.
E ușor să învingi când inamicii se trădează și se atacă singuri.
Dar eu nu voiam să mă războiesc. Am îndrăgit aceste meleaguri și oamenii.
Frumoase cuvinte de la un ucigaș!
Ucigaș?
Am pus bazele unei lumi noi.
Pruncii mei au fost primii mexicani. Îți sunt părinte!
Am trăit și, mai ales, am murit ca un mexican!
Regret, dar ești la fel de urât în Mexic ca în Spania.
N-ai nici măcar o statuie.
Uneori credem că avem mai multe obârșii. De fapt, nu ne tragem de nicăieri.
Unui om de marcă îi e scris să fie urât.
Nu mai face pe nebunul, Silverio! De ce ești așa furios?
Nu ești indian sau negru.
Uită-te la tine! Ești mai creol sau metis decât copiii mei!
Voi nu vreți să fiți indieni sau spanioli.
V-ați autocondamnat să fiți ai nimănui, să trăiți într-un purgatoriu perpetuu.
Ce mama dracului?
Stinge drăcia aia! Mă orbești!
Ce-i?
- M-a ars cu țigara! - Nu mișca!
Să nu miște nimeni!
Nu mișca! Rămâi acolo! Mai filmăm o dublă!
Tăiați! Martín!
Nu-i lăsa să se miște, ce dracu'?
Ce faci, amice?
- Cinci minute! - Așteptați!
- Morții și dispăruții pe poziții! - Martín, mai filmăm o dublă! Să nu miște!
Băga-mi-aș!
Eu? Bine. La filmări, cu un regizor coios.
Face film despre Hernán Cortés sau așa ceva.
Hai, Pelayo, hai!
Mișto casă, frăție!
Cât îți cere chirie Pablo Galindo?
Nimic. Mi-a lăsat-o câteva zile.
- Bogătașii nu fac nimic pe degeaba. - De asta-s bogătași!
E superb!
Cumva tot o să-i plătești!
Iau cu Hortensia de la club echipamentul de plajă.
- Să vă ajute Lorenzo! - Trage un pui de somn.
Are vreme gârlă să doarmă mai încolo!
Ce frumoasă-i viața când ai prieteni bogați!
Plec la plajă până nu începi să mă calci pe nervi.
Nu furați tacâmurile!
- Doar alea de argint! - Și-un vinișor bun!
Bună ziua! Poftiți!
Tată!
Tată, hai încoace!
- Ce-i? - N-o lasă pe Hortensia să intre.
De ce? E vreo problemă?
- E servitoare. - E din familie!
- Așa-s regulile. - Nu poți face o excepție?
Pablo Galindo ne-a invitat. Stăm în casa lui…
Regret, dar toți proprietarii acceptă regulile.
- Servitorii nu pot folosi dotările. - N-au voie nici pe plajă?
Regret, domnișoară.
- Unde e șeful tău? - Azi are liber.
- Hortensia, du-te… - Fără ea nu mergem nici noi.
- Astea-s regulile. - Fă ceva! Măcar sună…
Astea sunt regulile lor!
- Îl sun pe Pablo, dar… - La ce bun, domnule?
Bogătașii fac regulile.
Să plecăm!
Mă cac pe plaja ta!
- E oficial! - Ce?
Amazon a cumpărat Baja California.
- Plaja e a americanilor. - Ce tare!
Să cumpere tot Mexicul. O s-o ducem mai bine.
Nu știam că rudele mele n-au strop de patriotism!
Imaginează-ți cum ar fi…
- Ce-i? - Pari lihnită de foame.
Fructele au gust aici.
- Ce faci? - Bine.
Mama vrea să pornim spre plajă. Cică e departe.
- Nu vrea să ne prindă seara. - Plecăm în curând.
Dar spune-mi ce mai faci!
- Adică? - Cum îți merge la Boston?
- Tot cu Mark ești? - Da.
- Nu pari convinsă. - Ba da. Nu-i cum crezi…
Totul e bine între noi.
Adică nu chiar tot. Nici n-ar avea cum…
Nu mă gândeam la el dacă nu-l pomeneai.
Atunci ce-i?
Nu știu.
Mă simt ciudat aici.
Unde? La mare?
În Mexic.
- Nu înțeleg. - Ba da.
De ce? Verii, mătușile și unchii sunt aici…
- Exact! - Adică?
Când îi văd, îmi reamintesc de toate posibilitățile pierdute.
- Posibilitățile pierdute. - Da. Ca Mateo.
Nu doar Mateo e în Bardo. Toți plutim între viață și moarte.
Camila, familia ta va fi mereu aici. Casa părintească, bunicii…
Termină! Mi-e bine. Sunt doar tristă.
Și nu-i nimic. Tristețea face bine uneori.
Tu cauți să îndrepți lucrurile, să le explici.
Unele trebuie luate ca atare!
Contractul de chirie expiră luna viitoare.
- Mă gândeam să mă întorc în Mexic. - De ce?
- Ca să trăiesc aici. - Ce faci cu serviciul?
E un post bun, dar bat pasul pe loc.
M-am săturat să mănânc singură salată la birou.
Ce-o să faci în Mexic?
Nu știu.
Îmi surâde ideea, dar va trebui să fii mult mai precaută.
Toți prietenii mei sunt aici. N-au pățit nimic.
Trăiesc în complexuri cu portar și paznici.
Se deplasează cu mașina. Tu ai face asta? Eu nu.
Măcar nu trăiesc ca noi, într-o realitate cosmetizată.
În realitatea asta cosmetizată, te poți plimba noaptea sau lua metroul.
Tu nu mergi cu transportul în comun!
- Ba da! - Vezi să nu!
Unde e stația de metrou Santa Monica?
Între Ocean și Venice.
Greșit!
Cât costă biletul?
- Nu știu. - Firește!
Suntem adulți, tată.
Avem libertatea să alegem unde să trăim.
Nu crezi?
Camila, știi că poți conta pe mine.
Dar nu-mi cere să nu-ți vreau binele!
Să mergem! Se face târziu.
Uneori vedem cu ochi diferiți „binele” ăsta.
Hai, să nu ne frece mama ridichea.
Merge treaba?
Merge…
Să-mi spui dacă vrei să-i invit pe Jon și Stephen!
- Tată… Îl mai știi pe Paco? - Cine?
Paco, Guido și Ernesto.
- Salamandrele mele din Mexic. - Sigur!
Când eram mic și ne mutam în LA, i-am luat cu mine
pentru că prietenii au rămas în Mexic.
Așa că i-am ascuns într-o valiză pe Paco, Guido și Ernesto
într-o pungă de plastic, cu apă.
N-am spus nimănui.
Când am ajuns în noua locuință, am deschis imediat valiza.
Era fleașcă, punga se desfăcuse
și prietenii mei se pierduseră printre haine.
Nu mișcau, așa că i-am aruncat în vasul toaletei,
să văd dacă pot înota.
Și s-au dus la fund.
M-am prins că erau morți. I-am ascuns într-o cutie de pantofi, sub pat.
După câteva zile, au început să pută și i-am pus la frigider.
Da… Îmi amintesc că mama gătea pește pentru cină.
Nici nu m-am atins de mâncare pentru că mi-era frică.
Eram convins că-i mâncăm pe prietenii mei.
Ce-i?
N-am știut. De ce nu mi-ai spus?
Erai plecat.
Făceai nu știu ce în Maroc.
Sau erai acasă… Nu prea știu.
Nu contează.
Dacă găsiți o bombă în incinta aeroportului,
aduceți-o la cel mai apropiat birou de informații!
Vă mulțumim!
Vă rugăm să nu o luați la stânga.
Bună ziua!
Scoateți-vă ochelarii, vă rog!
- Scopul călătoriei? - Aici locuim.
Ba nu. Amprentele.
Ba da. Locuim aici. Sunt jurnalist. Ăsta e căminul meu.
Nu e căminul dumneavoastră.
Aveți viză O-1. Priviți spre cameră!
Am viză O-1 pentru că lucrez aici și plătesc impozite.
- Deci pot spune că e căminul meu. - Amprentele!
Domnule, nu puteți spune că e căminul dv.
Dacă vă uitați la mine, poate mă recunoașteți…
În engleză!
Gata, tată!
Cum vă numiți?
- Poftim? - Numele dv.!
Tată, lasă-l!
- Luați mâna, domnule! - Vreau să vorbesc cu șeful dv.
Nu va fi nevoie.
Auzi, „nu va fi nevoie”…
Puteți trece. Următorul!
Jigodia… Vino! Să mergem!
BUN-VENIT ÎN SUA
Fiți amabilă!
- Sunteți șefă? - Da.
Ofițerul acela a fost nepoliticos. Trăiesc aici de 15 ani.
Spune că n-am dreptul să spun că aici e căminul meu.
M-am supărat rău.
- În ce calitate sunteți aici? - Am viză O-1.
Atunci acesta e căminul dv.
Dacă el reprezintă poporul american, atunci luați măsuri!
- A fost foarte umilitor. - Îmi pare rău, domnule. Voi lua măsuri.
Să-și ceară scuze!
- Domnul e supărat. L-ai umilit. - Nu am fost nepoliticos.
- Era agresiv. - Nu. Vreau să ne ceară scuze!
- Mă ocup eu, domnule. - Nu. Vreau scuze!
Ce-i? Las-o baltă!
Vreau să spună că acesta e căminul nostru.
- Nu e căminul dumneavoastră! - Poftim?
- Astea sunt regulile. - Ce reguli?
Domnul are viză O-1. Rudele lui, O-3. Pot spune că aici e căminul lor.
- Ai auzit? - Cere-ți scuze!
Nu e căminul lor. Nu sunt americani.
Tu ce naiba ești? Mexican, chinez, suedez?
- Domnule! - Am crescut aici!
- E căminul nostru! - Calmați-vă fiul!
Nu mă calmez!
Să tacă și să fie respectuos!
Din copilărie aud porcăriile astea! Sunt sătul!
Bine. Treaba dv. dacă vreți să spuneți că aici vă e căminul.
- Uită-te la noi! - Nu-i puteți vorbi așa!
Știi spaniolă! Pari mai mexican decât mine!
Nu înțeleg.
Te temi că ne prindem că ești mexican?
Sunt american.
America e continent! Toți suntem americani.
Ne-au furat numele!
- Pricepe tot. - Nu și-a cerut scuze.
- Cere-ți scuze! - Spune!
Spune că-ți pare rău!
- Spune că-ți pare rău! - Jos labele!
- Hai! - Nu mă atingeți!
Spune!
Spune că-ți pare rău!
Tată!
- Ce casă frumoasă aveți! - Mulțumim.
Cu mare plăcere! Mersi! La revedere!
- Lorenzo, mută-ți valiza! - Bine.
Mă plimb puțin. Nu m-a lăsat durerea de cap.
Hai să te întinzi puțin!
Poate scapi de moaca aia de morsă bătrână.
Nu poți să te duci așa la ceremonia de mâine.
Vor să credeți că Isus Cristos era alb.
E o minciună!
Isus nu era alb. Era maroniu.
De fapt, s-o spunem drept! Era palestinian.
Fiți amabil, domnule!
Bun-venit la bordul Metro Expo Line!
Capătul de linie este stația Santa Monica Centru.
Urmează stația Expo Park/USC.
Ajungem în stație. Coborâți aici pentru…
Nu! Lasă-i acolo!
Lasă-mă, bunico!
Atenție! Se închid ușile.
Sosim la stația Strada 7/Metro Center în centrul orașului.
Este capăt de linie.
Vă rugăm să verificați…
Rahat!
Domnule…
Sunteți teafăr?
Domnule!
Domnu', nu vă e bine?
Aveți nevoie de ajutor?
Vă pot ajuta, domnule?
Nu înțeleg.
Nu înțelegi ce spuneți. Domnule?
Nu înțeleg.
Juan!
Urgențele?
Bună seara!
Sunt mândră să mă aflu aici,
în numele tatălui meu și al întregii familii.
Zilele acestea au fost nespus de triste, dar azi aleg să fiu mândră și fericită.
Voi citi discursul tatălui meu.
Îl avea mereu la el.
Dragi colegi din Societatea Jurnaliștilor Americani…
Asta e tot.
Tatei nu-i prea place să iasă la rampă.
S-ar zice c-a suferit atacul cerebral ca să nu vină la ceremonie!
Probabil că râde de noi, aflat în comă.
Silverio Gama iubește California.
A ales să-și petreacă aici ultimii 20 de ani din viață
și să ne crească aici.
E mândru că țara pe care s-a obișnuit să o numească „patrie”
îi decernează acest premiu prestigios.
N-a fost zi să nu ducă dorul Mexicului.
Înainte să vedem materialul pe care colegul și prietenul Martín Solís
l-a montat pentru noi,
aș vrea să vă rog pe toți să-l aplaudați furtunos
pe tatăl meu, laureatul acestei seri, Silverio Gama!
Hai! Mai tare!
Mai tare!
E normal?
- Ce? - Sunetul acela e normal?
Da, e normal.
- Așternuturile sunt ude. - Da, e ud.
- Poate au uitat să-i schimbe plosca. - Chem asistenta.
Doctore, face vreun progres?
Nu. Putem doar să așteptăm. Hemoragia în lobul temporal e abundentă.
- S-ar putea să dureze. - Cât?
Nu știu.
Crezi că e aici, cu noi?
Ne poate auzi?
Sigur că e aici.
Dar, în același timp, nu este.
Încă nu știm prea multe despre starea de comă.
De ce mișcă ochii?
Din reflex.
Am impresia că-mi strânge mâna.
Ieri i-am pus muzică și înregistrări de când eram mici.
I-a curs o lacrimă.
Silverio… Mă auzi?
Unde ești?
Simt că mă auzi.
- Ai văzut telecomanda? - Nu.
…subiectul principal, neoficial, e vânzarea revoluționară.
Nimeni n-a mișcat un deget să-l ajute.
La capăt de linie, era ultimul pasager.
L-a găsit o femeie de serviciu. O compatrioată, Refugio Domínguez.
Bună, Refugio!
- Salut! - Am reușit s-o contactăm.
Vom avea plăcerea de a discuta cu ea.
Mulțumim! Povestește ce s-a întâmplat!
Făceam curățenie, ca de obicei. Am văzut că vagonul nu era gol.
Mi-am zis că o fi vreun bețiv. Văd destui.
Apoi am zărit peștii de pe jos.
Erau toți morți. Rămăseseră fără apă.
Silverio.
Silverio…
Cum te simți?
Pari obosit.
Liniștit.
Calm.
De ce naiba luase metroul din Santa Monica?
Ca să se simtă ca un mexican.
Dar, printre atâția mexicani, i-a plesnit capul.
Ce prostii spui!
Am pățit o ciudățenie acum câteva zile în dormitor.
Dormeam pe burtă.
Ceva m-a apucat de picioare și a început să tragă.
M-a smucit în sus. Eram neputincioasă.
Visul părea realitate.
Sigur tot atunci a suferit Silverio atacul cerebral.
Mulțumesc că l-ai adus în Mexic, cumnată!
Tată!
Tată! Cum se numește piesa aia?
Nu mai știu, dar îmi place la nebunie.
Așa faci tu mereu! Iei câte o chestie și pe urmă uiți.
Mamă, dansai tot timpul cu tata pe piesa aia.
Taică-tău era plicticos!
Nu-i plăcea deloc să danseze. Iar dansul e pasiunea mea!
Bărbații duri nu dansează.
Mă uitam liniștită la televizor, acasă, și uite unde m-ai adus!
Nu voiam decât să văd finalul filmului.
Bine, mamă. Îmi spune cineva numele piesei?
Despre ce vorbești?
Frățioare, mai știi numele piesei pe care o fluiera tata când eram mici?
Unde ne-ai dus, frățioare?
Mie nu mi-a fluierat niciodată nimic.
Nu pleca iarăși, tuciuriule! Întoarce-te!
Pleci și nu m-ai lăsat să joc în filmele tale!
Nici măcar ca figurantă!
Înainte!
- De unde veniți? - De la nord!
Din iad, dar ei habar n-au că acolo trăiesc!
- Unde-l duceți? - În sud. Îl înviem cu bucata asta.
O să se reconstruiască complet.
- Toată lumea să privească spre sud! - Cum știți încotro e sudul?
Tată!
Lorenzo!
Trebuie să faceți cale întoarsă!
Nu, tată!
Venim cu tine!
Întoarceți-vă!
N-aveți ce găsi aici.
Și tu?
Ne vedem când mă întorc!
Și când te întorci?
Când?
Tată!
Subtitrarea: Irina Para